PŮVODNÍ DOKUMENTÁRNÍ SERIÁL NETFLIX
NATÁČENÍ VIDEA K TURNÉ
V pořádku?
Dobře. Připraveni.
- Začínáme. - Začínáme.
Dobře.
Jedna, dvě, tři, čtyři, pět.
Střih!
Jedna. Dobře!
Jedna, dvě, tři, čtyři, pět,
- šest, sedm. - Střih!
Možná uprostřed.
Uděláme to takhle.
Nebude to divné, když se budu pořád dívat dolů?
Chcete, abych zvedl hlavu na... Ano?
Nebo ne?
BŘEZEN 2020 ČIBA, PREFEKTURA ČIBA
Narodil jsem se v prefektuře Čiba v roce 1982.
A...
Podle všeho jsem byl dost slabý.
Tehdy jsem chodil k pediatrovi tak často,
že jsem se s ním spřátelil.
Na jeho doporučení
jsem začal ve třech letech plavat.
Na základní škole
jsem byl opravdu aktivní.
Ano.
Během druhého roku na střední jsem se přidal k Johnny's Jr.
Na střední se toho hodně událo.
Dostal jsem se
do spousty průšvihů a učitelka se na mě často zlobila,
ale byla to výborná učitelka.
Tím myslím,
že chápala mimoškolní aktivity,
které jsem měl.
Kdybych nevydal své první CD předtím,
než mi bylo 18,
z Johnny's Jr. bych odešel.
Mí rodiče...
vlastnili restauraci.
Měl jsem
matnou představu,
že půjdu v tátových šlépějích.
Ale v 17 jsem začal vystupovat,
takže k tomu nedošlo.
Takže jsem začal vystupovat.
A pak se všechno dalo do pohybu.
Ale
bylo tu i mnoho momentů, kdy to tak dobře nešlo,
pokud jde o vystupování,
prodeje
a osobní pocity.
Pak jsem začal mít během první půlky existence ARASHI zdravotní potíže.
Když mi selhala plíce,
byla to pro mě tvrdá rána.
ROK 2002
Bolí mě plíce.
Měl jsem v té písni hrát na saxofon.
Ale pak
jsem dostal onemocnění plic
zvané spontánní pneumotorax
a na saxofon jsem hrát nemohl.
KVŮLI SPONTÁNNÍMU PNEUMOTORAXU PRODĚLAL OPERACI PRAVÉ PLÍCE
Bylo to
neuvěřitelně frustrující.
Páni!
Ti teda zírali.
Ve kterém jste ročníku?
V šestém.
Zítra by měly být maturity.
Ano.
Aha. Maturujete?
- Ano. - Aha.
„ARASHI: Na cestě.“
AIBA A JEHO DENÍK
Už jsem svou učitelku dlouho neviděl.
Bylo to má třídní učitelka v druhém ročníku na střední škole.
Určitě měla velké obavy.
Chápete, jeden z jejích žáků
začal pracovat v zábavním průmyslu.
Přestal jsem chodit na praktická cvičení.
Také jsem začal odcházet dřív ze školy a častěji jsem chodil pozdě.
Na zbytek třídy to určitě mělo špatný vliv.
Celou tu dobu mi sice nadávala,
ale nechala mě pokračovat.
Celá ta otázka: „Jaký je Masaki Aiba člověk?“
Když jsem tu otázku poprvé dostal,
sám jsem nevěděl, co mám odpovědět.
Mám opravdu hodně stránek.
Ptal jsem se sám sebe: „Která je ta skutečná?“
Takže mě napadlo,
že člověk, který to ví nejlépe,
je člověk, který se o mě staral,
než jsem s touhle prací začal.
Myslím, že promluvit si se svou učitelkou bude nejrychlejší.
Co? Jaká je její adresa?
Myslím, že začal spolupracovat s Johnny's, když byl ve druhém ročníku na střední.
I tehdy byl neustále se svými kamarády.
Vůbec si ho nepamatuju o samotě.
Byl se svými kamarády.
Jeho kamarádi ke mně přiběhli a řekli:
„Aibu vzali do Johnny's!“
Také mě to překvapilo.
Hodně ho to zaměstnalo a často nemohl chodit do školy.
Tohle je ze školní exkurze.
Ta fotka vznikla, když Aiba řekl: „Vyfotíme se spolu.“
Dost zlobil.
Nosil tu věc, kdy máte
napůl spuštěné kalhoty, takže vám jsou vidět trenýrky.
Když to udělal, všichni ostatní chlapci ho napodobili.
Ve třídě jim vykukovala
polovina trenýrek.
Myslím, že to bylo v zimě, když byl ve třetím ročníku.
Zavolali mi ze školní poradny.
Řekli mi, že Aiba porušil školní řád.
Promluvili jsme si spolu v poradenské místnosti.
Nebyl to chlapec, který by běžně porušoval pravidla,
takže mě to překvapilo, když mi to vyprávěl.
Když mluvil, rozplakal se.
Opravdu naříkal.
Určitě to pro něj muselo být velmi těžké.
I když přišel do školy,
jeho kamarádi se připravovali na přijímací zkoušky,
takže si s nimi neměl moc co říct.
Vždyť mu tehdy bylo teprve 14.
To je moc důležité období života.
Hodně se toho pak stalo.
Určitě se cítil zahlcený.
Jak to mám říct? Asi nejlepší způsob, jak to popsat,
je říct, že je bezprostřední.
Kamkoliv jde a kohokoliv potká...
Lidé jsou běžně defenzivní, že ano?
Ale on byl na spoustě míst
a skutečně ho tam přijali.
Myslím, že lidé, kteří to chápou, mu opravdu rozumí.
Ale střední škola byla vážně zábava.
Tehdy se život nejvíc mění.
Bami byla mou třídní učitelkou právě v téhle době.
Vzpomínám si, že jsem vám působil opravdu hodně problémů.
Ale já jsem to tak nevnímala.
Opravdu?
Přiznávám, že tehdy,
když jsem byl tak emocionálně nestabilní...
Snad díky tomu, že jsem měl tehdy štěstí na dobré přátele
a také učitelku,
jsem dokázal nesejít ze správné cesty.
V roce 2018
- jsem vám poslal textovou zprávu. - Opravdu?
- Hodně dlouhou.
Ano, jistě.
- Když jsem zjistil vaše číslo. - Ano.
Už nějakou dobu jsem se s vámi chtěl sejít a poděkovat vám.
Asi proto jsem napsal tu zprávu.
Podívejme. „Nedávno jsem požádal o vaše číslo.
Stále jsem
v zábavním průmyslu, s nímž jsem začal před 22 lety
ve druháku na střední.
Tehdy jsem byl nevyspělý a působil vám mnoho problémů.
Jestli si nevzpomínáte, je lepší zapomenout, co jsem dělal.
Teď má ten samý kluk podporu agentury a členů
a žiju v pohádkovém světě.
Omlouvám se za svou nevychovanost.
Cením si vaší práce třídní učitelky na střední škole,
kdy se nám nejvíc formuje charakter.
I dnes mi lidé říkají:
‚Jsi tak bezprostřední. Muselo se ti jako malému dostat dobrého vzdělání.‘
Moje práce mě pořád baví a dělám ji dobře.
Nakonec jsem si uvědomil, že je těžší
udržet se, než šplhat vzhůru.
Od teď to bude složité.
Když klopýtnu nebo narazím na překážku,
vždycky si přeju, abych si s vámi o tom mohl promluvit.
Omlouvám se za tak dlouhou zprávu.“
To byla první věc, kterou jsem napsal.
Četla jsem to.
Byly to ty krátké zprávy.
- Ano. Takhle. - Ano.
Chodily další. Překvapilo mě to.
- Dají se posílat jen krátké zprávy. - To je pravda.
Je tam omezený počet znaků.
Mohl jsem najednou poslat jen tolik.
Tak moc jsem si vás vážil.
Ano.
A má odpověď byla krátká.
Byla super krátká. „Určitě je zaražená.“
To je pro ni typické.
Tady to je.
No...
Ten trojúhelník...
Je tam střešní bazén.
To je ono.
Cítím nostalgii.
Už je to dlouho, co jsem byl naposledy v Čibě.
Už je to dlouho, co jsem naposledy šel po tomhle nadjezdu.
Vrací mě to do mládí.
Támhle je základní škola, kam jsem chodil.
Malý Aiba tudy jezdil na kole.
NĚKDE V TOKIU
Chtěl jsem se jen dostat do formy.
Zvedání činek v posilovně
ale nebylo...
Nemohl jsem to dělat.
Nebavilo mě to.
Mohlo to být cokoliv jiného.
Kdykoliv začínám, zdá se mi, že hraje píseň od ARASHI.
Ano, dělají to často.
Někdo o to určitě žádá.
Zaměstnanci?
- Dobře. - Začneme s blokováním.
Konečně jsem se strefil.
Dobře.
I dřív se pan Aiba snažil mluvit s našimi mladými zaměstnanci.
Opravdu naslouchá tomu, co říkají.
Dobře se o mladé členy mého týmu stará.
Je pro ně jako starší bratr.
Obranný postoj.
Raz, dva, hák, horní.
Raz, dva...
Raz, dva. A tři.
A tři.
A tři. Dokážeš to.
A tři.
Dokážeš to. Tři.
A tři.
Obranný postoj. Naposledy.
Dobře.
Pěkně.
Dal jsi do toho úplně všechno?
Ano.
Upřímně, než jsem poznal pana Aibu,
myslím, že jsem nechápal,
jací ti kluci z Johnny's Jr. jsou.
Od té doby, co před pěti lety začal, sem chodí častěji než kdokoliv jiný.
Vždycky přijde do tělocvičny.
I den po koncertu v hale.
Nejspíš volá hned,
co se spustí opona po přídavku. „Můžu zítra přijít?“
„Co třeba ráno? Můžu v 7 ráno? V 8 ráno?“
Takový je. Přišel sem i ráno před vystoupením na Kohaku.
Za každou cenu se drží své rutiny.
A člověkem,
který mě opravdu zná, je režisérka Keiko Miyata.
Je pro mě jako matka.
Dlouho jsem ji neviděl,
ale byla u toho, když jsem opravdu bojoval a trpěl.
I když toho vlastně byla příčinou.
Taková ona je.
Ale protože je pro mě jako matka,
dala mi spoustu životních rad a podobně.
UNTAMED HEART, GREEN FINGERS
Když jsem byla oslovena, abych s ním spolupracovala,
bylo to asi čtyři nebo pět let po jeho debutu.
Když jsem ho potkala,
řekl: „Já jsem Aiba!
Rád vás poznávám!“
Takový on byl. „Také vás ráda poznávám.“
ROK 2005 TSUBAME NO IRU EKI
Byl to neuvěřitelně bezprostřední chlapec.
Ale dokázal se neuvěřitelně soustředit.
Jak to mám říct?
Neposlouchal myslí. Poslouchal tělem.
Když jsem mu dávala pokyny: „Udělej tohle a tamto,“
většina herců by řekla: „Jasně. Chápu.“
On udělal...
tohle!
„Zavři pusu.“ Bylo to,
jakoby se vám snažil vysát duši.
Takhle poslouchal pokyny od režisérky.
A nedělal si poznámky, tak jsem si říkala, jestli to zvládá.
„Dostal dnes 30 pokynů, kterými se má řídit.“
Myslela jsem si: „Zapracuje je do zítřka?“
Ale on to zvládl.
To mě opravdu překvapilo.
Nevím proč, ale nikdy jsem ho za to nepochválila.
Zdálo se mi, že jako popový idol
by to nikdy takhle daleko nedotáhl, kdyby nebyl tak soustředěný.
Neuměl ovládat své emoce.
Každý den plakal tak, že nemohl popadnout dech.
Myslím tím,
že jsem vážně o něj měla strach. Věděla jsem, že hraje,
ale pro něj v tom nebyl rozdíl.
Ano.
Je to tak.
Já...
nemůžu je prostě pozvat.
Ano!
- No... - Můj bože...
- Jak se máte? - Dobře.
To rád slyším.
Bylo to tady, že?
Tady! Přímo tam!
Strašně jste mi tu nadávala.
THE GLOBE TOKYO
Bylo to tak, paní Miyata.
Stejně tak osvětlovač a inspicient.
Všichni mi nadávali.
Osvětlovač byl děsivý.
- „Jdi na světlo, ty idiote!“ - To říkal.
„Dávám ti světlo, tak do něj běž!“
„Dobře!“
- Ty jsi byl vždy mimo. - Ano.
- Pak mi vynadal. - Ano.
- Ale bylo to z obavy o mě. - Jistě.
Proto jsem to snášel.
Bylo to v tomto divadle.
Přímo tady, v tomhle divadle.
Vlastně, dnes...
Podívej.
Páni! To vyvolává spoustu vzpomínek!
- Byl jsem tak mladý. - To je ono!
Pravé já vyjde najevo pod tlakem.
- To je pravda. - A...
Vzpomínáte, jak jsem utekl, než jste mi vynadala?
Vzpomínám!
Utekl jsem a neposlouchal.
Já řekla: „Nesnaž se utéct!“
Věděl jsem, co mi řeknete.
Byl jsem na sebe naštvaný,
- protože jsem to nezvládl. - Ano.
Když jste to řekla, naštvalo mě to ještě víc.
Křičela jsem: „Přestaň se zlobit sám na sebe!“
Ale když jsem nic nedělal,
pozval jsem vás na večeři...
Chodil jsem na vaše hry a pak vás zval na večeři.
Tehdy mě něco trápilo.
Ale neříkal jsem to.
- Ano. - Ale prostřednictvím našich setkání
jsem to dokázal vyřešit.
Ano.
Našel jsem klíč.
Hodně se toho
za posledních deset let změnilo.
Oznámili jsme naši pauzu.
Potom nejspíš
budu muset začít od nuly. Bojím se.
Netuším, co se bude dít.
Víš, až do teď
jsi ve své práci vyzkoušel
široké spektrum žánrů.
Byl jsi zapojený v neuvěřitelně
rozličných oborech.
- To je velmi zajímavé. - Ano, to je.
- Opravdu. - Občas si říkám,
že když zvládáš tolik věcí, měl bys toho hodně vyzkoušet.
To si myslím.
Byla byste...
Byla byste hrozně přísná, kdybych zase zkoušel s vámi.
- Určitě. - Samozřejmě.
Věděl jsem to.
Haló? Yasu? Jak se máš? Můžeš mluvit?
Víš, chci tě poprosit o laskavost.
Půjdeš kvůli mě na Netflix?
Pracoval jsem pro něj a je tady v Tokiu.
Je to režisér.
Už spolu nepracujeme, ale vždycky jsme dobře vycházeli.
Je jako můj starší bratr.
To je strašné!
Proč nejsi rád, že mě vidíš?
Počkat! Vydrž!
Jednou mi z ničeho nic zavolal o půl deváté večer.
Opravdu?
Zeptal se: „Můžeš si vzít zítra volno?“
- Tohle dělá vždycky. - Jo, ale...
Přišel jsem domů a zvoní mi telefon. „Haló?“
„Víš,
chci jet na ostrov Miyako.
Jsem teď v cestovce. Pojeď se mnou.“
Já na to: „Kdy?“ A on: „Zítra.“
Řekl jsem mu: „Zítra jet nemůžu!“
Řekl: „Tak přijeď později.“
Ano, vzpomínám si na to.
Naše rodiny mají restaurace,
- takže nenecháváme zbytky. - Já ne.
Takže vždycky říká: „Tady máš, Ryohei.“
- Nikdy nenechá žádné jídlo. - Ano.
- Nikdy. Já také ne. - Nikdy nic nenechá na talíři.
Nechává jídlo na našich talířích.
- Takže... - Hraju, že?
- Hraju hodného chlapa. - Nehraješ.
Já...
- Změnil ses? - To nevím.
- Určitě ne. - Nevšiml jsem si.
Ale sám to nedokážu říct.
Rozhodně. Pořád mi to někdo říká. I teď...
„Masaki Aiba je milý člověk.“
„Nevím.“ Když jsem přemýšlel, proč to nevím,
už jako dítě, když jsem byl na střední,
mě strčili do světa dospělých,
zažil jsem toho hodně
a potlačil jsem spoustu pocitů.
Ano, to chápu.
„V téhle situaci bych měl udělat tohle. Tak proč to nedělám?
Měl bych udělat tohle.“ Bylo to tak časté,
že jsem nedokázal odlišit své pravé pocity.
Myslím, že docela rozumím, co chceš říct.
Lidé okolo tebe přirozeně začnou být laskaví a milí.
Skvěle tě vystihují slova „srdečný“ a „laskavý“.
- Vážně? - Děláš lidi milejší.
Myslím, že jsi několikrát zažil zlomené srdce.
Ano, zažil. Ale nebudu o tom mluvit.
Neřekl jsem to tobě, Hinosan, ani tobě, Yasu.
Ano.
Neřekl jsem vám to, ani když mi bylo hrozně.
Když se vyrovnáváš s těžkostmi...
Řeknu to až potom.
Potřebuju si srdce dát dohromady kousek po kousku.
Když ho slepuju, nechci,
- aby mi někdo něco říkal. - Jsi tvrdohlavý.
Řekl jsi: „Chci vidět světlušky!“
- Řekl to. - Nemluv o tom!
„Chci vidět nějaké světlušky!“
Povídám: „Dobře, jdeme!“
Zazpívejme to!
Zazpívat?
- „My girl.“ - „My girl.“ Zazpívejme ARASHI.
- „One Love.“ - „One Love.“ Dobře!
Cokoliv.
Chci ti vyznat lásku.
Ale nedokážu najít způsob.
- To zní jako enka! - To byla enka!
Pan Aiba z ARASHI teď zazpívá píseň „My girl“.
Prosím, bavte se!
...strávil jsem s tebou.
Sesbírám tu trochu tepla, co mezi námi kdysi byla.
A to posílí tu vzpomínku...
No jo.
Když jsem přemýšlel,
kdo jsem...
Mám spoustu pocitů a mnoho vlastností.
Tolik věcí jsem potlačil. Tolik věcí ze mě vzešlo.
Tohle všechno se mi stalo.
Něco jsem si uvědomil.
Jsem požehnaný přáteli a známými.
Jako v tomhle osobním okamžiku.
A také mou prací.
PŘÍŠTĚ
Myslím, že jsem tu už byl.
Už je to dávno.
Dlouho jsme se neviděli. Jak se máš?